15 september
Författarskapet är en ensam aktivitet. Man sitter ensam i sin kammare, i arbetsrummet, på tåget, tvättstugan eller på badstranden och är totalt osocial i flera månader. Sedan en dag ser man upp från bildskärmen, noterar att man inte duschat på tre veckor och att odören får till och med flugorna att hålla sig borta.
Men boken är klar!
Nja.
Grovinnehållet är klart. Den övergripande handlingen är klar.
De flesta karaktärerna finns med men inte alla.
Men berättelsen flyter inte.
Och det finns fler stavfel i manuset än jag har hårstrån i röven. Och det är många. I röven alltså.
![](https://i0.wp.com/christerrindebratt.ymershorn.se/wp-content/uploads/2024/09/wr1.jpg?resize=580%2C580&ssl=1)
Nu kommer nästa fas: Korrekturen.
Det finns de som tycker korrektur är rolig, utmanande, fascinerande och skojig. De är utpräglade masochister. Korrektur är en lång plågsam tortyr som jag frivilligt utsätter mig själv för ( i den ofta obefogade förhoppningen att resultatet ska bli bättre än ursprungsmaterialet).
Nu blir det att läsa igenom rappakaljan (du kommer väl ihåg varifrån ordet kommer?) och inse att det här kan ju ingen sund själ läsa utan att bli bindgalen, tokig eller i värsta fall somna av tråkighet.
Gör om gör rätt.
Sedan läs igenom igen. Upptäck fler galenskaper och tokigheter.
Gör om gör rätt.
Repetera ovan minst tjugo gånger och det är ändå inte klart.
Nu ska andra människor läsa och de kommer hitta ännu mer konstigheter och så hamnar vi i stycket ovanför igen.
Gör om gör rätt.
Lägg därefter boken i byrålådan i sex månader. Därefter tar jag förtjust fram den:
”Nämen titta här, vad är det för manus som ligger i byrålådan och samlar damm?”
Efter att ha läst igenom manuset upptäcker jag en massa tokigheter. Hoppar upp två stycken i texten här och…
Gör om gör rätt.
![](https://i0.wp.com/christerrindebratt.ymershorn.se/wp-content/uploads/2024/09/wr2.jpg?resize=580%2C580&ssl=1)
Sedan är den kanske någorlunda läsfähig ( eller också orkar jag helt enkelt inte läsa bokjäveln ännu en gång ), så då fixar jag själv ett omslag trycker du upp den i några få exemplar, läser igenom på papper och hittar ännu mera galenskaper, marginalfel och tomma sidor.
Gör om gör rätt.
OK – det här börjar bli tradigt eller hur? Vid det här laget hatar jag boken och innehållet och undrar varför i hela världen jag gav mig ut på denna resa och började skriva bokhelvetet i första rundan. Men jaja, nu har jag kanske något vettigt så då trycker jag upp några exemplar och ställer mig någonstans på en marknad, loppis eller annat ställe där jag kan visa upp alstret och berätta om den.
Det är då det vänder.
Idag hade jag bokat ett bord på loppisen vid Stabby prästgård. Det var inte många bord men det kom hyfsat med besökare och flera stannade vid mitt lilla bord med mina böcker. Det var jättekul men också lite ångestladdat. Jag berättade om böckerna, min skrivarprocess, vi diskuterade andra böcker, andra författare, det fina vädret och en massa annat och dessutom sålde jag en hel del böcker.
Jag hoppas verkligen att de gillar böckerna.
Det var verkligen trevligt att få unna sig lyxen att fokusera på mig själv och min skapelser.
Nej jag kommer aldrig bli ekonomiskt oberoende på mina böcker.
Nej det är egentligen inte värt tiden jag lagt ned, för då skulle varje bok kosta minst 23 tusen kronor styck.
Men storheten i det är ändå att jag kanske kan ge några för mig obekanta människor en god upplevelse, en skröna som de kan njuta av, kanske några glada oväntade skratt eller hopbitna käkar av spänning. en rysare som får dem att kasta ängsliga blickar mot fönstret eller kika under sängen.
Som författare är jag i första hand en historieberättare, en person vars syfte är att få andra människor att må bra och i bästa fall leverera minnesvärda berättelser.
Det är både min välsignelse och min förbannelse.
Jag kommer aldrig kunna sluta skriva.