10 september
”Har du skrivit bloggen?”
Hustrun ser frågande på mig. Klockan är sen, jag borde egentligen krypa till sängs, och jag har totalt glömt bort bloggen.
Bloggen!
Mitt ”raison d’etre”. Mitt skäl till att finnas. Jag har glömt att dela mina upplevelser och reflektioner över min vardag med dig kära läsare!
Så här står jag nu med byxorna nere. Utan en aning om vad jag ska skriva. För vad har egentligen hänt idag? Som kan vara värt att reflektera över? Egentligen ingenting. Jobbat, ätit lunch, jobbat igen, cyklat hemåt, käkat middag, pratat med sonen samt planerat hustruns födelsedag i hemlighet.
Du vet det där vanliga som nästan sker varje dag.
Att glömma bort något är väl egentligen ingen stor grej, om det nu inte är något väsentligt. Att glömma bort bloggen skadar ju ingen. Om jag vore hjärnkirurg och glömde kvar mina handskar i huvet på någon annan, det vore allvarligt!
![](https://i0.wp.com/christerrindebratt.ymershorn.se/wp-content/uploads/2024/09/kirurg.jpg?resize=580%2C580&ssl=1)
”Nämen godmorgon herr Olsson! Hur känns det såhär dagen efter den stora hjärnoperationen?”
Hjärnkirurgen ser välvilligt på patienten som ligger i sängen med bandage runt hela huvudet.
”Jo, goa doktorn, jag mår nog bra. Jag har lite ont i huvudet bara.”
”Det är bara som det ska vara, lite ont i huvudet får man när vi skurit loss halva kraniet på dig och sytt fast det igen.”
Doktorn klappar honom på huvudet så att patienten grimaserar av smärta.
”Det går nog över ska du se. Inget annat?”
Olsson tvekar lite.
”Jo goa doktorn, det är bara det att det vibrerar så hemskt inne i huvudet. Är det normalt?”
Läkaren ler.
”Jodå, det kan bli lite konstigheter när nerverna skärs av, men det går över ska du se.”
”Ja men sedan hör jag liksom röster, liksom inuti huvudet som pratar med varandra. Som skrattar och går på. En heter visst Lena och den andra …”
”Nu ska inte Olsson hetsa upp sig. Jag ska se till att Olsson får lite extra morfin. Det vill väl Olsson ha eller hur?”
Olsson tystnar men får sedan fram ett svagt:
”Tack, gärna, goa doktorn.”
”Bra, bra. Då går vi vidare till nästa sal.”
Läkaren går ut mot dörren och vänder sig mot sköterskan.
”Ge honom dubbla dosen morfin så vi får tyst på honom. Är det någon som sett min mobiltelefon förresten?”
Då är jag glad att jag inte är kirurg. Om jag glömmer bort skruvmejslar, servetter eller saxar inuti i en dator så händer inte så mycket. I värsta fall slutar den att funka, men även då kan vi oftast rädda innehållet. Som IT-tekniker har vi speciella verktyg som gör det möjligt för oss att gå in i de flesta datorer, cracka lösenord och hämta ut data från hårddiskar eller minnen. Ingenting som vi gör så ofta men det händer.
Eller om jag vore flygkapten och glömmer bort saker. Det kan nog inte heller vara så roligt.
”Hallå, hallå, det är er kapten som talar. Välkomna till Stockholm. Klockan är sju och femton och vädret är halvmulet här i storstaden.”
Kort paus.
”Jag beklagar den lite hårda landningen, men som de säger, ner kommer man alltid, hehe.”
Paus för skratt. Tystnad. Det sprakar lite från branden bak i planet.
”Vi har gjort det lite extra roligt idag, så ni får åka rutschkana ut ur planet, ni som kan gå alltså. Ni andra kan krypa mot utgångarna. Dörrarna har lossnat, så det är bara att kliva ut i plastkanan. Glöm inte att ta av er skorna när ni hoppar ut. Det är jättekul. Vad säger ni? Ska vi inte sjunga lite medan vi evakuerar planet?”
Surmulen tystnad endast störd av jämrandet från några passagerare med revbensfrakturer.
”Ert bagage hittar ni för övrigt utspritt mellan bana sex och sju, men det fixar vi. Tack för att ni valde att flyga med SAS.”
Kaptenen tvekar en kort stund.
”Och ursäkta att jag glömde fälla ned landningsstället, men det gick ju vägen ändå, eller hur?”
![](https://i0.wp.com/christerrindebratt.ymershorn.se/wp-content/uploads/2024/09/captain.jpg?resize=580%2C580&ssl=1)
Något som man absolut inte får glömma är födelsedagar, speciellt inte barnens. Jag har memorerat alla barnens personnummer och även lagt in dem i kalendern. Jag har dock missat barnbarnen så de måste också in i listan. Sedan har vi kronjuvelen av högtider, det som absolut inte får missas och som måste firas varje år: bröllopsdagen! Glömmer jag den så får jag sova på soffan länge.
Väldigt länge.
Jag brukar tänka att jag är som den supersmarta professor Kalkyl i Tintin, lite tankspridd. Tankspridd låter mycket bättre än glömsk och det finns något i begreppet tankspridd som jag tror stämmer på mig.
Mina tankar är liksom spridda lite här och var, eftersom jag ofta klurar på många saker samtidigt. Det skulle kunna beskrivas som att hjärnan skuttar likt en gazell mellan olika gröna gräsplättar, betar lite där, lite där och bajsar på ett tredje ställe.
![](https://i0.wp.com/christerrindebratt.ymershorn.se/wp-content/uploads/2024/09/GAZELL.jpg?resize=580%2C580&ssl=1)
Det är jobbplätten, hemplätten, författarplätten och bloggplätten. Ibland stannar gazellen på ett ställe alldeles för länge och då får de andra plättarna vila. Vid ett annat tillfälle skuttar tankarna runt så mycket att jag blir yr i huvet och då blir inget gjort.
Just nu är det bloggen, reseskildringen och Svart Blod som konkurrerar med vardag, jobb och familj, så jag blir nog lite splittrad.
Fast du vet ju vad man säger?
Gräset är inte grönare på andra sidan.